A népet különösebben nem érdekli, hogy aggódnak érte, mert tudja, nem az értelmiség fogja a vacsoráját felszolgálni. De az elit sose bír magával: meg akarja menteni a népet, ha beledöglik is (ti. a nép).
Bárdi Nándor – Filep Tamás Gusztáv – Lőrincz D. József (szerk.): Népszolgálat. A közösségi elkötelezettség alakváltozatai a magyar kisebbségek történetében.
Pozsony, Kalligram Kiadó – Regio Könyvek, 2015, 338 oldal, 2800 Ft
Nehéz egy kötetet értelmesen, lényeglátóan röviden bemutatni, ha a 11 tanulmányból három általában vizsgálja a népszolgálat fogalmát, annak szociogenezisét, történeti alakváltozásait, úgy Magyarországon, mint a határon túli közösségek esetében, illetve némi nyugati kitekintéssel is. A 8 esettanulmány java pedig romániai/erdélyi témákat, népszolgákat jár körbe, egy-egy pedig vajdaságit, illetve felvidékit.
Így aztán tartalomelemzés vagy kritika helyett inkább azt igyekszünk megfogalmazni, miért érdemes elolvasni ihletadókönyvként.
Időben is nagyokat ugrunk, a Trianon utáni időszaktól egészen kb. a szocializmus bukásáig. És ugyan a magyarországi népszolgálatról készültek átfogó munkák – így például a két világháború közti népi írók mozgalmáról –, a magyar kisebbségi népszolgálatról ilyen átfogóan (tudtommal) még nem. És noha alapvetően történészi szakmunkákról van szó, mégis, igen aktuális kérdéseket vet fel szinte minden sora, s különösen a bevezető és a záró tanulmányok – Bárdi Nándor, illetve Lőrincz D. József tollából – lehetnek inspirálóak.
Azzal együtt, hogy egyrészt a népszolgálat fogalma, annak értelmezése is igen sokféle, mint kiderül. Másrészt a magyar(országi) populáció egyre apolitikusabb, legalábbis a választási hajlandósága alacsony, a határon túl élő magyar közösségek ügye pedig még kevésbé érdekli, már ha egyáltalán tisztában van azzal, hol élnek – az újabb kormányzati szóhasználattal – külhoni magyarok. Akik pedig törődnek velük, azok inkább meg- és lesajnálják őket, lejárt szavatosságú könyvekkel tömik az ottani iskolák könyvtárait, és úgy általában egy kalap alá veszik a különféle országok/régiók magyarjait.
Noha a határon túli közösségek már jóideje szétfejlődnek: élik a maguk életét, jobbik esetben az adott állam politikai életébe integrálódva, ott harcolva jogaikért, vagy épp a végleges eltűnés ellen harcolva, mint a Vajdaságban vagy Kárpátalján. A mai magyar kormányzat számára pedig felvonulási terep Erdély és a többi: a tusványosi beszédtől kezdve a diákok csereutaztatásán és a jótékonykodáson át a zavaros bizniszekig, befektetésekig. A külhoni pártelitek némelyike pedig ehhez nagyon is asszisztál, lesi a Budapestről érkező irányelveket, és persze a pénzt.
De nem volt ez mindig így 1990 előtt. Noha a tanulmánykötet relatíve igen heterogén, hiszen több aspektusból közelíti meg a népszolgálat kérdését (a sajtó és a médiamunkások, az irodalom vizsgálata révén, a nemzedéki viták tükrében, egyéni életutak feltérképezése révén), mégis összeáll egy kép – még ha jogosnak is tűnhet az észrevétel, hogy akadnak ellentmondások, ki mit is tartott népszolgálatnak egykor és ma, mit érthetünk ezalatt.
A fogalom első blikkre még anakronisztikusnak is tűnhet: nép, szolgálni – még az se csoda, ha rögtön a fasizmus szótára ugrik be. És mégse higgyük azt, hogy a közösségi elkötelezettség alakváltozatai ma ne lennének jelen a politikában, akár Nyugaton is. E könyv tehát annak is felnyithatja a szemét, aki csak azt veszi észre, hogy a mai politika másról sem szól, mint a politikai kommunikációról, a tematizációról és úgy általában csak a pártokról.
Miközben a politikusok saját érdekeik mentén intézik a közügyeket, nyilvánosan természetesen már arról prédikálnak, hogy reggel a nép iránti együttérzéssel, gondjaik felvállalásával, ügyeik intézésével kelnek, s ezzel is fekszenek, ráadásul a fizetés nem érdekes, ők ezt csinálnánk ingyér’ is, ha lehetne, mert szívükön viselik a sorsukat. A maiak messianizmusa részben pont ezen időkhöz nyúl vissza, csak hát egykor más volt a tét és a kockázat is.
1920 után hirtelen megváltozott a kontextus, a világ rendje a kisebbségi létbe kerülők esetében. Itt a puszta megmaradás lett a cél, ráadásul a politikai szerveződéseket imitt-amott, néha betiltották. A népszolgálat tehát első körben azt tűzte zászlajára, hogy e magyar közösségeket fel kell emelni, a népszolga maga példát mutat a cselekedeteivel, nem csak okoskodik, ír, hanem szervezi a kultúréletet, mert a magyar kultúra az (kiegészülve a lélek ápolásával, a hittel, kinél hogy), ami révén megmaradhat a magyarság a határon túl. Itt nem racionális érdekek mentén való politizálásról van szó, sokkal inkább érzelmi kötődésről.
A népszolga pedig, mint az értelmiségi elit tagja, példát mutat, egyúttal megmondja, mit kell tenni, mi az elvárt, mert lehetséges. Ő az, aki szereti a népét, hűséges, azonosul érdekeivel és céljaival. De nem forradalmár, nem a rendszer kereteit feszegeti, tőle a politikusok politizáljanak csak a maguk módján, a szakpolitika is menjen a maga útján. Hanem cselekedeteinek kerete más gyökeresen: „Azt gondolják, hogy egy igazi közösség elsősorban etikai közösség, amely felismeri és vállalja kötelességét.”
A nagy különbség a mai népszolgákkal szemben, hogy egykor akadtak ilyen önzetlen emberek, akiknek a száján a nép szó nem a fröcsögéssel volt egyenlő, hovatovább ugyanezen nép másképp gondolkodó/cselekvő tagjaival szemben. Gondoljunk csak arra, hogy e keretben miképpen lehetne most értelmezni a „legnevesebb” kvázi-civil szervezet, a Civil Összefogás tevékenységét (vagy a gárdákat meg betyárseregeket), amely egy politikai párthoz úgymond nem kötődve támogatja a kormányt, finanszírozói pedig az állam (a kormány) által kistafírozott oligarchák. És rohadtul nem a „nép felemelése” a céljuk, de hagyjuk is.
Hasonlóan furcsa népszolgáló vállalkozás a Vajdaságban most augusztus 20-án megalakult Magyar Mozgalom, melynek vezetőségében és az alapító tagok közt számtalan olyan (volt) politikust találunk, aki a kialakult helyzetért maga is felelős, és nem először lép ki pártból és pálfordul ideológiailag. De most azt találták ki, civilként adnának tanácsot, mondanák meg, mit kéne tegyen a politikum. Mert ők nem akarnak politikai szervezetté, párttá válni – csak politizálni mint egy civil szervezet.
Ezt jobb híján tipikusan népszolgálatnak mondhatnánk, csak nem a legjobb értelemben: az elit ismét vállára veszi a terheket, vezeti népét át a nehézségeken, mert most aztán katasztrofális a helyzet, náluk viszont ott van a megoldás kulcsa.
A helyzet egykor még bonyolultabb volt, hisz a határon túli népszolgákat az adott többségi hatalom nagyon nem nézte jó szemmel, sőt, a titkosszolgálat ellehetetlenítésükön dolgozott (egy igen érdekes eset Mikó Imréé a román állambiztonsággal, lásd Stefano Bottoni tanulmányát). Vagy ott van Kende Ferenc esete, aki a Vajdaságban 1925-től a legalapvetőbb, alapjáraton nem is anyagi problémákat próbálta megoldani: hogy magyar újságokat, könyveket olvashassanak az emberek, szervezte a behozatalt, terjesztést, kiadást, miközben a szerb hatóságok ezt olykor betiltották.
A népszolgálat ott és akkor nem etnobiznisz volt (Kende 1940-ben Budapestre távozott), hanem többfrontos harc azért, hogy legyenek szimpla kulturális események, sőt, a magyarok az asszimilációs tendenciák ellenére megtanuljanak magyarul írni-olvasni. Mert ez sem volt magától értetődő.
A kötetből mindazonáltal jól látszik, hogy a népszolgálattal egykor (és ma is) sok „baj” van. Mert keveredik itt a szezon a fazonnal: nemcsak ennek szélsőjobbos, nemzeti radikális verziójára kell gondolnunk, vagy hogy hogyan épít a kereszténységre, illetve ellenkező irányból hogyan telepedtek rá az egyházak, magukat népszolgáknak eladva. De a különfélő korok, a csoportok, egy-egy sajtóorgánum, illetve a személyek olykor meglehetősen zavaros, önellentmondásos koncepciók mentén akarták a népet tűzön-vízen át vezetni. A szocializmusban ráadásul a pozitív utópiához kellett igazítani az eszmét, hogy egyáltalán megmaradhasson kisebbségi keretben.
Van itt minden, mint a falusi búcsúban: spiritualitás, Isten-hit, szakrális és profán szimbólumok, felelősség a közösségért; az egész idea viszont a felvilágosodásból fakad, mondhatni, egyfajta humanizmussal karöltve, csak itt nem az ember az egyén, hanem a kollektíva, a nép áll a középpontban. Ám a vezérelv is megtalálható – a vezér, aki egymaga képes megmondani, mi van, mi legyen. A cél a jó élet (önmagában ez nem valami mélyértelmű gondolat), de nem csak úgy, hogy rendbe kell hozni az életszférákat, azaz a gazdaságot, azaz adminisztrációt, intézményeket létrehozva s működtetve, hanem alapvetően a lelkeket kell nemesíteni.
De az állítások tagadással is párosultak, mint Márton Áron erdélyi püspöknél, aki szabadságot akart, de nem liberalizmust; szociális reformokat, de nem marxizmust; fajszeretetet, de a vér istenítése szerinte eretnekség.
Ám az, hogy eltérő koncepciók születtek, viták folytak, már önmagában jó volt, ki tudja, hogy e közösségek milyen állapotban lennének ma, ha még az sincs, amit a népszolgálat felvállalói tettek. Volt víziójuk, terveik, s akaratuk is egy új közösség felépítésére kisebbségben, reménykedve, hogy jobb lesz az ún. népnek, ha megfelelő módon nevelik. A fiatalokra koncentráltak sokszor, de az biztos, hogy nem oly manipulatív módon, mint ma.
Mégis, tegyük hozzá: régen minden jobb lett.
Szerbhorváth György
Fizess elő az Átlátszóra, hogy még sok ilyen cikket írhassunk!
Havonta csak egy ezres: már csak 1006 új előfizetőre van szükségünk
ahhoz, hogy az alaptevékenységünk közösségi finanszírozású legyen. Tudnivalók itt.
Támogasd a munkánkat banki átutalással. Az adományokat az Átlátszónet Alapítvány számlájára utalhatod. Az utalás közleményébe írd: „Adomány”, köszönjük!
Belföld
Külföld
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
Bankszámlaszám: 12011265-01425189-00100001 Bank neve: Raiffeisen Bank
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
IBAN (EUR): HU36120112650142518900400002 IBAN (USD): HU36120112650142518900500009 SWIFT: UBRTHUHB Bank neve és címe: Raiffeisen Bank
(H-1133 Budapest, Váci út 116-118.)
Támogasd a munkánkat az Átlátszónet Alapítványnak küldött PayPal adománnyal! Köszönjük.
Ha van bankkártyád, akkor pár kattintással gyorsan tudsz rendszeres vagy egyszeri támogatást beállítani nekünk az adjukossze.hu oldalán.
Postai befizetéssel
Postai befizetéssel is tudsz minket támogatni, amihez „sárga csekket” küldünk. Add meg a postacímedet, és már repül is a csekk.
Havi előfizetés a Patreonon
Néző, Szurkoló, B-közép és VIP-páholy kategóriás Átlátszó-előfizetések között válogathatsz a Patreonon.
Benevity rendszerén keresztül
Bárhol is dolgozol a világban, ha a munkáltatód lehetőséget ad arra, hogy adott összeget felajánlj egy nonprofit szervezetnek, akkor ne feledd, a Benevity-n keresztül az Átlátszónet Alapítvány is ajánlható.
SZJA 1% felajánlásával
Ha az 1 százalékodat az Átlátszó céljaira, projektjeire kívánod felajánlani, a személyi jövedelemadó bevallásodban az Átlátszónet Alapítvány adószámát tüntesd fel: 18516641-1-42
Négymillió forintos uniós bírság és 70 millió forintos uniós visszatérítési szankció kiszabása után nyomozás indult a sokat vitatott érdi óvodaépítések...
A minap írtunk arról, hogy a megjelent ellenzéki programvázlatban a romák helyzetével foglalkozó részt sikerült egy gazdag indiai családról készült,...
Komposztáló üzemet akart építeni Pátyon Soltész Miklós államtitkár fiának cége, de végül a fideszes polgármester jegyzője akadályozta meg a beruházás...
Támogasd a munkánkat banki átutalással. Az adományokat az Átlátszónet Alapítvány számlájára utalhatod. Az utalás közleményébe írd: „Adomány”, köszönjük!