![Facan Ovi](https://atlatszo.hu/wp-content/uploads/2021/11/facan-ovi-300x180.png)
Kartellezés gyanúja miatt nyomoznak egy 280 millió forintos érdi óvoda-közbeszerzés ügyében
Négymillió forintos uniós bírság és 70 millió forintos uniós visszatérítési szankció kiszabása után nyomozás indult a sokat vitatott érdi óvodaépítések...
Van diplománk, munkánk, de nincs lakásunk. Túl a harmincon – tüntetünk, aztán otthon maradunk.
Emlékeznek még? 2010 december végén Tunéziában felgyújtotta magát egy munkanélküli fiatal, aki cigit árult, de a rendőrök elkobozták az áruját. A kitört tüntetések nyomán megbukott a rezsim, de a lázadások átterjedtek más arab országokra is. Sokan áldották a közösségi médiát, mert akármit is tettek a diktátorok, a Facebook-on, a Twitter-en meg tudták magukat szervezni a tüntetők. Aztán ma meg mi van? Az ISIS, az Iszlám Állam – lefejezések, élve felgyújtások, totális terror. Amit pár éve még elképzelni sem igen tudtunk.
Wolfgang Kraushaar: Diplomások lázadása. Az arab tavasztól az Occupy mozgalomig. Budapest, Napvilág Kiadó, 2014, 249 oldal, 2300 Ft
2011-ben a TIME magazin még a tüntető embert nevezte az év emberének. Ahogy a szerző írja az Occupy Frankfurt kapcsán: a résztvevők nem politikai üzeneteket fogalmaznak meg, konkrétumokat alig követelnek, és a demonstrációk inkább önmegvalósító performanszokra hasonlítanak. A hamburgi kutatónak azért sem volt könnyű dolga könyve megírásakor, mert az események felgyorsultak – a 2014 őszi Hong Kong-i fiatalok és diákok lázadása be sem kerülhetett a könyvbe (az előszó 2012 februári), noha alig hihettük, hogy a különleges jogállású kínai városban ilyesmi előfordulhat.
A könyv történeti része a kevésbé érdekes. Bár érdemes felidézni, hogy a tunéziai „jázminos forradalom” , a kairói Tahrir téri tiltakozás szikrája hogyan kapott tűzre kínai nagyvárosokban, ahol úgymond véletlenszerűen futottak össze azok, akiknek „van álmuk a jövőről”. Vagy hogyan menekültek vagy épp kapták el az arab diktátorokat; az arab tavasz lendülete miképp terjedt át más vallású, kultúrájú államokra, mint Portugália, Francia- és Spanyolország (a görögöket most hagyjuk), vagy épp Chilére. És Izraelre is, ahol az arab országoktól eltérően nem a szegény, kilátástalan helyzetű, hanem épp a középosztálybéli fiatalok vonultak az utcára.
Majd 2011 szeptemberében New York-ban elindult az Occupy Wall Street mozgalom, melynek üzenete, hogy elegük van abból, hogy a társadalom 1 százaléka mohón és korrupt módon vitte/viszi csődbe a világot a javak túlnyomó részét birtokolva. A bankellenes mozgalom világméretűre szélesedett ki, 2011. október 15-én a világ 80 országában, több mint 900 városában százezrek tüntettek. Az Occupy jelszava épp ez – a Nobel-díjas közgazdász, Joseph Stiglitz nyomán –: „Mi vagyunk a 99%.” Akik választhatnak, hogy fedél alatt laknak, vagy inkább esznek; környezetszennyezett területeken túlóráznak, de orvos nem jár nekik.
A központi kérdés tehát ez: kik ők? Mert a magát felgyújtó, 26 éves tunéziai Mohammed Bouazizi felsőfokú tanulmányokat anyagiak híján nem folytatott, a kötet címe pedig mégis a Diplomások lázadása. Új szavakkal is meg kell ismerkednünk, mint a prekarizáltak avagy a prekariátus. A közgazdász Guy Standing által alkotott fogalom a precarious (bizonytalan) és a proletariátus szó összevonásából ered, és azt az újonnan létrejövő, legalsóbb új társadalmi osztályt jelenti, amelyet állandó létbizonytalanság jellemez: fiatalok, soha nem volt állandó munkájuk, szociális segélyre szorul(ná)nak. Egy részük pedig erőszakra hajlamos, a stadionokban is megjelennek.
A munkásosztály viszonylagos létbiztonsága álom marad, számuk pedig egyre nő. De ne higgyük, ez a fejletlen vagy válságban lévő országokra jellemző – Japánban is 20 millió azok száma, akik ilyen helyzetben élnek, ott freeter-nek hívják őket. De ami a legtöbb helyen ennek az osztálynak a jellemzője, hogy van diplomája, de állása nincs. Vagy csak alkalmi munkája, vagy részmunkaidőben, hol hogy; szüleire vagy segélyre szorul. De ez egy olyan réteg, amely már a neten él, ott alakítja ki profilját, ott lép kapcsolatra a legkülönfélébb nemzetek, országok tagjaival. Más definíció szerint pedig az a prekarizált, aki úgy sem tud megélni, hogy teljes munkaidőben foglalkoztatják. (A magyarországiak erről sokat tudnának beszélni… Aki a – magyar – prekariátusról bővebben olvasni szeretne, megteheti itt: http://fordulat.net/?q=tizenkilencedik )
A felháborodott munkanélküliek új nyelvet is teremtenek, mely a neten seperc alatt elterjed. A spanyol Valódi demokráciát, most! című kiáltványban úgy írnak, hogy ők normális fiatalok, reggel felkelnek, munkába mennek (ha van), vagy azt keresnek; akadnak köztük progresszívek és konzervatívok is, hívők és nem hívők; politizálók és apolitikusok. E mozgalmak hierarchiamentesek, menekülnek a pártok, de a rájuk szintén rátelepülni vágyó szakszervezetektől is – alapjogokat követelnek „csak”: munkát, lakhatást, egészségügyi ellátást, hozzáférést az oktatáshoz, kultúrához. És mentesek (vagy annak mondják magukat) a vallási, etnikai, nemi stb. előítéletektől is. Mert azért kiderült, a globalizációellenesek közt is akad – nem pusztán látens – antiszemita, klasszikus módon a bankárvilágot zsidó vircsaftnak tartva.
Érdekes adalék, hogy az Occupy Wall Street eszmei atyja egy 69 éves vietnámi veterán, aki az eltűnő őserdőkkel, a rablógazdálkodással foglalkozott, majd az eszmék szabad áramoltatásával minden lehetséges módon – ez az Adbusters, mely a reklám (advertisement) és a szétzúzni (tu bust) szavak összevonásával jött létre, de az agresszív és destruktív szemantikát nem kell szó szerint érteni. Ez inkább ellenreklámot jelent, vagy például a vancouveri Adbusters szerkesztői a Twitteren stb. hirdették meg a tüntetéseket – Kairóba.
Az Occupy nyomában létrejövő többi, „nemzeti” mozgalom célja sem a rombolás, hanem a profitéhség, a korrupció és a fogyasztás ellenében a kultúra visszahódítása, annak új, alternatív módozatainak művelése. A piaci logikával szemben a szolidaritás. Mondhatni, ők az új hippik, bár nem minden akció összecsapásmentes, ha például elfoglalnak egy hidat, épületet. Dühük a ma Magyarországáról is jól érthető – amikor az állam olyanokat ment meg (bankokat, brókercégeket stb.), akik hazardírozva vesztettek, de a pénznek láthatatlanul kél nyoma.
A szerző a III. részben a szereplőket vizsgálja, hogy a tunéziai, marokkói, egyiptomi stb. lázadások mennyire kötődtek a fiatal, munkanélküli, szegényebb régiókból származó diplomásokhoz. De ne gondoljuk, ez férfimunka volt, az arab tavasz az asszonyoké, a nőké is volt, akár viseltek kendőt, akár nem. Egyik elindítója a 26 éves Asmaa Mahfouz volt, aki netre kitett videójában azzal „provokálta” a férfiakat, hogy ha azt hiszik, nőknek nincs helye a tüntetésen, hát jöjjenek, és védjék meg őket.
Kínában pedig a diplomások 60%-a nem kap rögtön munkát, belőlük alakulnak meg a „hangyatörzsek”, akik külvárosok gettóiban, apró lakásokban élnek egymás-hegyén hátán. Chilében csak önköltséges felsőoktatás van, emiatt az esélyegyenlőség még alacsonyabb lesz. Izraelben meg a lakáskérdés robbantotta ki a tüntetéseket, miután a szociális lakások száma a minimálisra esett. És hát az amerikai álomról is ma már inkább tényleg csak álmodozni lehet.
A IV. fejezetben a szerző a virtuális terekről írva azért óvatosabb: Tunéziában, Egyiptomban fontos volt a Facebook, de nem szabad eltúlozni a társadalmi hálózatok szerepét. Kínában pedig erős a cenzúra, 3000 internetrendőrről írt Kraushaar, azaz közel sem mindenütt beszélhetünk „Twitter-forradalomról”, „Facebook-generációról”. Még veszélyesebb és oktalan azt állítani, hogy a közösségi médiát jobban kedvelik a szabadságszerető, egyenjogúságra törekvő, netán baloldali csoportok – az ISIS kapcsán ma azt látjuk, ők különösen profi módon használják ki a propagandalehetőséget; a háló pedig a rendőrség és a titkosszolgálatok felé is nyitott, azaz ők is bármit megtudhatnak rólunk.
A szerző a további fejezetekben áttekinti, hogy mik lehettek az arab önkényuralmak bukásának okai (noha látjuk, némelyik nagyon is virul vagy káoszban az ország), mi okozta a világméretű pénzügyi válságot, s hogy a neoliberális politika miképp okozta a prekarizáltságot, a diplomásokét is. Ez odáig vezetett már, hogy a német felsőoktatásban, a kutatóhelyeken dolgozó tudományos munkatársak 83%-át részmunkaidőben alkalmazzák csak, és ezek fele is kevesebb, mint egyéves szerződést kap, azaz már tudományos prekariátusról is beszélhetünk. Mindez a gyakornoki rétegre is áttevődik. A „gyakornokok korosztálya”, a globalizáció gyermekei egyre inkább annak áldozatai, hogy a munkáltatók a bizonytalanságokat egyre inkább áthárítják a munkavállalókra.
De már Pierre Bourdieu 1997-ben arról beszélt, hogy mindez demoralizálódáshoz és demobilizációhoz vezet, azaz az érintettek egyre kevésbé tiltakoznak, a prekarializálódás visszatartja őket az ellenállástól és az önvédelemtől. Aki korlátozott saját terveit illetően, az aligha mozgósítható. Jóslata túl pesszimistának bizonyult, mert az nem volt előrelátható, hogy a szociális beágyazódottságot a közösségi média helyettesíti majd. Az utolsó részben a kilátásokról olvashatunk, egyes mozgalmak eltűnéséről, s arról is, hogy e tiltakozások java anyagi érdekeken, s nem posztmateriális motívumokon alapul.
Azaz saját munkahelyünkért, családalapításunkért, társadalmi státuszunkért és általában a jövőnkért aggódunk az európai, amerikai és az arab világban is (hát még mi). Az egykori sztrájkolókkal ellentétben nem szállnak meg gyárakat, állítják le a közlekedést, az építkezéseket, nem rontanak be rendezvényekre (általában), jelképesen tiltakoznak. És amíg a munkások anno elértek ezt-azt, a hazaszállingózók – akik aztán a neten nézik meg és kommentelik, mi is volt – kevésbé hatnak a politikusokra, akik hatalmuk birtokában csak legyintenek. Hallhattuk mi is a tél kezdetén: „majd hazamennek”.
Arról nem is beszélve, hogy Magyarországon a bankellenes harc éllovasa maga a kormány. És a diplomásokat se szeretik, sőt. De hogy a magyar (diplomás) prekariátus miképp fog majd tiltakozni, ha fog, lázad-e, nem mernék rá fogadni. Egyelőre csak arra, hogy emigrál oda dolgozni, ahol szakmájában ritkán dolgozik, de a fizetéséből legalább megél.
Szerbhorváth György
Független ember vagy?
Ha lesz 4 ezer független támogatója az Átlátszónak, akkor nincs az a lázárjános, aki el tudna minket hallgattatni. Legyél egy a 4 ezerből, és változtasd meg Magyarországot! Tudnivalók itt.
Támogatás SZJA 1% felajánlásával #Azénadómból
Ha 1%-od az Átlátszó céljaira kívánod felajánlani, személyi jövedelemadó bevallásodban az Asimov Alapítvány adószámát tüntesd fel, ami a következő: 18265541-1-42 Letölthető nyilatkozat itt.
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
Bankszámlaszám: 12011265-01425189-00100001
Bank neve: Raiffeisen Bank
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
IBAN (EUR): HU36120112650142518900400002
IBAN (USD): HU36120112650142518900500009
SWIFT: UBRTHUHB
Bank neve és címe: Raiffeisen Bank
(H-1133 Budapest, Váci út 116-118.)
Támogasd a munkánkat az Átlátszónet Alapítványnak küldött PayPal adománnyal! Köszönjük.
Havi 5400 Ft Havi 3600 Ft Havi 1800 Ft Egyszeri PayPal támogatásNégymillió forintos uniós bírság és 70 millió forintos uniós visszatérítési szankció kiszabása után nyomozás indult a sokat vitatott érdi óvodaépítések...
A minap írtunk arról, hogy a megjelent ellenzéki programvázlatban a romák helyzetével foglalkozó részt sikerült egy gazdag indiai családról készült,...
Komposztáló üzemet akart építeni Pátyon Soltész Miklós államtitkár fiának cége, de végül a fideszes polgármester jegyzője akadályozta meg a beruházás...
Telex: Mostantól akár hatszor annyi idő alatt adja ki az állam a közérdekű adatokat Mostantól 15 nap helyett újra 45 napjuk,...
Támogasd a munkánkat banki átutalással. Az adományokat az Átlátszónet Alapítvány számlájára utalhatod. Az utalás közleményébe írd: „Adomány”, köszönjük!