Az Edward Snowdenről készült legújabb filmben a kritikus összesen három újdonságra bukkant. Az első, hogy Snowden a Kockarandi néven magyarított Geek-Mate nevű alkalmazás révén ismerte meg a barátnőjét. A másik, hogy epilepsziában szenved, ami pár évtizeddel korábban szinte biztosan lehetetlenné tette volna azt, hogy kormánytisztviselőként dolgozzon. Ugyanis az USA egyes államaiban 1980-ig az epilepsziások még házasságot sem köthettek. A harmadik pedig, hogy Ayn Rand a kedvenc szerzője. E dolgokon túl nem igazán mondható különösebben érdekfeszítőnek Oliver Stone filmje. Igaz: olyan rögeszmésen prekoncepciósnak sem, mint a JFK vagy a Nixon, ahol szabadjára engedte konteóvezérelt fantáziáját. A Snowden ehhez képest inkább langyosan semmitmondó.
Hogy új tények nincsenek benne, az persze megbocsátható volna, hiszen sok ezer cikkben, több száz könyvben, s jó pár tucat dokumentumfilmben gyakorlatilag mindent elmondtak az ügyről, ami hozzáférhető. De az már főbenjáró bűn a rendező és forgatókönyvíró – mindkettő Oliver Stone – részéről, ha az ismert tényeket képtelen új nézőpontból látni, valamint azokból eredeti levezetéseket produkálni.
Márpedig a filmnél ez a helyzet. Talán azért is, mert Stone az obligát elfogultságai miatt hímes tojásként bánik a főszereplő karakterével. Holott rendezőként nyugodtan élhetne interpretációs mozgásterével.
Vannak, akik Snowdent kategorikus kritikátlansággal tartják árulónak, s persze olyanok is, akik ugyanilyen kategorikus kritikátlansággal tartják hősnek. Stone filmje az utóbbi kategóriába sorolható, de tartozhatna az előbbibe is: tökéletesen mindegy. Ilyen nézőpontból csak sematikusan érdektelen alkotást lehet csinálni. Függetlenül attól, hogy mi a poszt szerzőjének véleménye, bármilyen művet örömmel fogadna, amely kritikus távolságtartással viszonyul a Snowden-ügyhöz. E szemléletmódtól válna élvezhetővé, zárójelbe téve a hitvitát.
Snowden figurájának Joseph Gordon-Levitt által megjelenítéséből pont az árnyaltság hiányzik. A filmben a nemzetbiztonságra felesküdő idealista konzervatívból válik a jogsértéseket feltáró idealista liberálissá. Snowden híveinek jelentős része nyilván szentségtörésnek, illetve legalábbis deheroizálásnak vagy áldozathibáztatásnak tudná csak felfogni, amennyiben a pozitív szereplő gyenge pontjaira vagy megkérdőjelezhető döntéseire erőteljesen fókuszálna egy drámaműfajú rekonstrukció.
Miként az Assange gyarlóságaira, baklövéseire rámutató Domscheit-Berg memoárja után is árulást kiáltottak sokan – amivel a kritikus nagyon nem értett egyet. Mert ha valaki mások leleplezésére specializálódik, nem kifogásolhatja, ha őt is próbálják leleplezni. S itt van még egy dolog, amit e sorok írója ugyancsak nem bírt megemészteni.
Ha valaki leleplezi a tékozló, bukott angyalokat, akkor kérhet-e menedékjogot a Sátántól? Hát nem épp azt kívánja megakadályozni, hogy a Föld pokollá váljon?
Ám a film kitér nemcsak a válaszkeresés, hanem a kemény dilemmafelvetés elől is. Amennyiben valaki jogsértéseket tár fel, elfogadhatja-e egy olyan állam menedékjogát, ahol sokkal durvábban sértik a magánélethez és véleményhez fűződő jogokat, mint azok, akik elől menekül? Azért mégiscsak döbbenetes, hogy egy ilyen életrajzi alkotásban nincs komolyan vehetően boncolgatva a „Snowden Oroszországban” témája.
S itt muszáj feltenni ismét a kérdést. Hol az orosz (kínai, iráni, török, venezuelai, szingapúri, belorusz) Snowden? Lehet nagyon rossz véleményünk a nyugati kormányzatokról – s az is egyértelmű, hogy valóban történtek (és történhetnek ma is) jogsértések a demokráciák belbiztonsági rendszerében. De mégiscsak egyedül a nyugati típusú civil öntudat és jogállami kultúra az, amely kitermeli magából a Snowdeneket.
Nem valószínű, hogy bármely keleti rezsimben előfordulhatna, hogy miután a moszkvai, teheráni vagy pekingi Snowden előáll a leleplezeléseivel, utána hazájában, illetve országa befolyási övezetében zsinórban adják ki az őt dicsőítő könyveket és filmeket, valamint lelkesen tüntetnek érte.
Mennyi esélyt adnánk, hogy a keleti Snowden ugyanúgy megúszná, akár az „eredeti”, s nem jutna Litvinyenko sorsára? Miért van, hogy az NSA kínai, orosz vagy iráni megfelelőjének a nevét se igen tudjuk, nemhogy a titkos dossziéikba beleláthatnánk?
Persze a nyugati demokráciáktól nem kell annyira nagyon elájulni. Pont azért működnek amúgy, mivel nem kell tőlük elájulni. Nemrég derült ki, hogy a magánéletével próbált a hazai titkosszolgálat zsarolni egy újságírót. Amelyen mindenki nagyon felháborodott – e poszt szerzője is. Utána viszont a felháborodók egy része azon akadt ki, hogy a kritikus továbbgondolta a dolgot.
Stone filmje viszont minden sablonos elfogultsága dacára valamire tűrhetően rávilágít. Arra, hogy mindenki zsarolható – vagy legalábbis majdnem mindenki. A film be is mutatja, hogyan lehet bárki gyenge pontjára rátalálni, amennyiben bejárásunk van magánéletének jelszavaktól védett elektronikus zónájába. Ebből bárki összeállíthatja az aktuális, valamint a mindenkori hatalom elleni vádiratát – s még azt sem mondhatjuk, hogy ne lenne rá jogalap.
Snowden kedvenc szerzője, Ayn Rand állammal szembeni bizalmatlansága nagyon is megalapozottnak tűnik eme nézőpontból. Valóban: ha az állam a terrorizmus (vagy akár az illegális migráció) elleni legitim küzdelem jegyében szükségállapoti felhatalmazást kap, azt előbb-utóbb másra is használni fogja. Mondjuk a többi demokrácia elleni megfigyelésre, hogy belső értesülésekkel javítsa pozícióját az államközi gazdaságdiplomáciai tárgyalásokon. (Szabadkereskedelmi Egyezmény.)
S persze aztán belföldi szinten is csatasorba állítják a technikai eszköztárat. Újságírók, jogvédők, kínos témákat forszírozó polgárok rovására. Ami ellen sehol nincs teljes körű garancia. Ha valaki az államhatalom és holdudvara önérdekeit sérti, akkor szinte bizonyosan megtörténik, hogy a politika elkezdi kutatni a gyenge pontjait.
A legdurvább eset talán az volt, amikor az iraki háború kitörése után Joseph Wilson (aki korábban nagykövet volt, illetve Nigerben CIA-missziót teljesítve a bagdadi rezsim lehetséges uránbeszerzéseit vizsgálta) leleplezte, hogy a casus belli hamis adatokon nyugszik. Ezután a Fehér Házból kiszivárogtatták a CIA-ügynökként dolgozó felesége státuszát és személyazonosságát, veszélybe sodorva őt, családját – s mindenkit, aki titkos informátorként neki dolgozott.
Az ügyet egy, a Snowden-filmnél nagyságrendekkel jobb alkotásban dolgozták fel. A legtöbb ember, akire a hatalom próbál rátenyerelni, persze nem kerül ilyen éles helyzetbe. De amennyiben igaz, hogy egy közhatalmi szervezet teljes egészében beleláthat az elektronikus adatforgalmunkba, úgy bárkinél rábukkanhatnak olyan hajszálrepedésre, ahová a vésőt be lehet illeszteni, utat nyitva a gépezetnek.
Nem is az a kérdés: meg tudja-e mindezt tenni a kormányzat, illetve egy vele összefonódott nagyvállalat. Hanem az, hogy amennyiben megzsarolnak bennünket, hogyan reagálunk?
Erre nincs még közvetett válaszkeresés sem a filmben, amely Snowden heroizálására fókuszál – az NSA áldozatai csak elnagyolt, homályos alakokként villannak fel benne. Pedig a legtöbb ember, akire a titkosszolgálat (adott esetben jogsértően) kiveti a hálóját, nem súlyos köztörvényes bűnökkel vagy terrorizmusgyanúval lesz együttműködésre kényszerítve.
Sokkal enyhébb dolgok is válhatnak kompromittálódás nyersanyagává. A nyugati ember megszokta, hogy olyan dolgokért, mint házasságtörés, az átlagostól eltérő, ugyanakkor pironkodva leplezett szexuális hajlam, játékszenvedély vagy rendszeres alkoholfogyasztás, nem jár megkövezés vagy börtön. A félrelépő, a zugivó, a hazárdjátékos, a kettős életvitelt folytató azzal nyugtatgatja magát, hogy végül is a magánélete nem tartozik senkire, és nincs is joga senkinek beleszólni.
Már eleve nincs teljesen igaza, hisz a házastársára, akinek a háta mögött szexuális viszonyt folytat vagy a családjára, akinek megtakarított pénzét a függőségére költi nyilván mégiscsak tartozik a dolog. A zsarolás többnyire úgy működik, hogy a digitális kémkedés útján szerzett kompromittáló adat birtokában felkeresik az illetőt. Nyomást gyakorolva rá, s egyúttal igyekezve rögtön megnyugtatni.
Majd ők segítenek, hogy a dolog változatlanul titok maradjon, illetve akár kisegítik a szenvedélye miatti pénzzavarból. S minél szégyenteljesebbnek, takargatni valóbbnak tartja az illető az ügyet, annál inkább rá fog állni az együttműködésre. Hiába követel valaki transzparenciát a közéletben, ha magánéletében ő ugyanazt csinálja, amit az általa kárhoztatott politikusok: titkolózik, hazudozik. S családtagjai hiába adnak be felé irányuló, magánérdekű adatigénylést, azt kérdezve, hol jártál tegnap este, miért nem tudsz elszámolni a pénzzel?
Mivel is tud zsarolni a hatalom? Leginkább azzal, hogy rengeteg ember nem tudja, akarja vagy meri felvállalni önmagát, kedvtelését, igazi arcát. A kellő nyitottság és őszinteség hiányában az erre specializálódott apparátusok sokkal könnyebben tudják fellelni és átdöfni a célszemély lélektani Achilles-sarkát.
Minderről Stone filmje nemigen szól – illetve a tőle megszokott összeesküvés-elméletek híján a mű unalomba fullad.
Papp László Tamás
Ha tetszett a cikk
Előfizetőket keresünk – támogasd a munkánkat havi 1000 forinttal! Függetlenségünk záloga a közösségi finanszírozás.
Támogasd a munkánkat banki átutalással. Az adományokat az Átlátszónet Alapítvány számlájára utalhatod. Az utalás közleményébe írd: „Adomány”, köszönjük!
Belföld
Külföld
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
Bankszámlaszám: 12011265-01425189-00100001 Bank neve: Raiffeisen Bank
Számlatulajdonos: Átlátszónet Alapítvány
1084 Budapest, Déri Miksa utca 10.
IBAN (EUR): HU36120112650142518900400002 IBAN (USD): HU36120112650142518900500009 SWIFT: UBRTHUHB Bank neve és címe: Raiffeisen Bank
(H-1133 Budapest, Váci út 116-118.)
Támogasd a munkánkat az Átlátszónet Alapítványnak küldött PayPal adománnyal! Köszönjük.
Ha van bankkártyád, akkor pár kattintással gyorsan tudsz rendszeres vagy egyszeri támogatást beállítani nekünk az adjukossze.hu oldalán.
Postai befizetéssel
Postai befizetéssel is tudsz minket támogatni, amihez „sárga csekket” küldünk. Add meg a postacímedet, és már repül is a csekk.
Havi előfizetés a Patreonon
Néző, Szurkoló, B-közép és VIP-páholy kategóriás Átlátszó-előfizetések között válogathatsz a Patreonon.
Benevity rendszerén keresztül
Bárhol is dolgozol a világban, ha a munkáltatód lehetőséget ad arra, hogy adott összeget felajánlj egy nonprofit szervezetnek, akkor ne feledd, a Benevity-n keresztül az Átlátszónet Alapítvány is ajánlható.
SZJA 1% felajánlásával
Ha az 1 százalékodat az Átlátszó céljaira, projektjeire kívánod felajánlani, a személyi jövedelemadó bevallásodban az Átlátszónet Alapítvány adószámát tüntesd fel: 18516641-1-42
Az Áldozatok 2006 premierjén megjelentek alappal feltételezhették, hogy az alkotók nem propagandaterméket készítenek, hanem a számukra más-más okból, de egyaránt...
Támogasd a munkánkat banki átutalással. Az adományokat az Átlátszónet Alapítvány számlájára utalhatod. Az utalás közleményébe írd: „Adomány”, köszönjük!